Hva heter han?
Bamse.
Og du passer på ham? Så han ikke blir redd?
Jeg vet ikke hvordan du klarer det.
Natt etter natt med dette, og du smiler ennå.
Man må jo det.
- Ikke ta den av selv. - God morgen, rektor.
- God morgen, barn. - God morgen, miss Parkins.
- Du kommer for sent. - Beklager. De bombet gaten min.
Skal vi gå på toget?
Vi venter på Edward Lee.
- Jeg trodde han skulle bli her. - Huset deres ble truffet.
Han er foreldreløs nå.
Der kommer han.
- God morgen. - God morgen.
- Takk for at du fulgte ham hit. - Skulle bare mangle.
Dette er skrekkelig leit, Edward.
Nå blir du med oss, vekk fra alt dette.
Han har ikke sagt et ord siden...
Sånn, barn. Der tuter de. Nå må vi gå på toget.
Tusen takk. Kom igjen.
Ikke noe sommel. Og ikke lek med navneskiltet.
Takk.
Føttene ned fra setet, Alfie.
Du må ha begynt tidlig.
- Hva behager? - Siden du har fire barn.
- Det er ikke mine barn. - Har du bortført dem?
De blir evakuert. Foreldrene må bli London, -
- og de har ikke slektninger, så vi tar dem med ut i et hus på landet.
Hvor skal dere?
Skal du avhøre meg, kan du i det minste si hva du heter.
Løytnant Burnstow. Kall meg Harry.
Jeg heter Eve, men du kan kalle meg miss Parkins.
- Gleder meg, miss Parkins. - Det gjør det sikkert.
- Vi er på vei til Crythin Gifford. - Jaså? Jeg også.
Jaså? Hva skal du der?
- Jeg er pilot. - Det sier de alle.
Om forlatelse. Det var ikke meningen å...
Det er greit.
- Takk. - Sterk karakter.
Kom nå. Opp med deg.
Mrs. Hogg, dr. Rhodes fra undervisningsministeriet.
- Beklager at du måtte vente. - Det gjør ikke noe.
Hyggelig, miss Parkins. Jeg kommer innom.
- Kall meg Eve. - Kom igjen.
Dr. Rhodes har ventet lenge nok. God kveld.
- Hva var det? - Pokker.
- Hold dere i nærheten. - Hvor er alle sammen?
- Det er et reservehjul baki. - Jeg skal hjelpe til.
- Hva er det? - Hvorfor stirrer det på oss?
Det sitter fast.
Å nei...
Bli ved bussen.
- Joyce, pass på dem. - Bare legg det der.
Hallo?
Død på søndag, sett på mandag.
- Hvem dør neste gang? - Er alt i orden?
Død på søndag, sett på mandag.
Hvem dør neste gang? Sikkert deg. Ikke se. Det må du ikke.
Beklager.
Ikke se. Du må ikke se.
Du må ikke se.
Beklager.
Tåken kommer fort her på heia.
Kan du ikke sette på billysene?
Blendingsreglene gjelder her også.
- Vi kan kjøre av veien. - Eller bli sett av tyske bombefly.
Har de ikke brukt alle bombene, slipper de dem på vei hjem.
- Bor det flere her på øya? - Nei, den er øde.
Fraflyttet for mange år siden.
Der er det. Eel Marsh House.
Rommet til barna.
- Hvor er de andre? - Andre?
Ja. De andre. De andre skolegruppene.
- De kommer ikke før neste uke. - Mener du at vi skal bo her?
- Det er absolutt brukbart. - En rønne, er det.
Min mann er brigadegeneral i hæren.
Han ville ikke latt soldater bo her, og slett ikke barn.
Det har stått tomt, men det blir bedre.
- Det holder ikke, dr. Rhodes. - Det er alt vi har, mrs. Hogg.
Kom igjen, barn, så pakker vi ut.
- Kan vi gå og se på huset? - Vi pakker ut først.
- Må vi virkelig sove...? - Det holder.
Miss Parkins. Be dr. Rhodes vise deg rundt.
- Så tar jeg meg av barna. - Ja, rektor.
Heng i. La oss re sengene.
Kjøkkenet er inn der, spisesalen er bakerst.
- Hva er du doktor i? - Medisin. Jeg er pensjonert.
- Og du arbeider for ministeriet? - Og jeg er luftvernvakt.
Alle bidrar med det vi kan.
Klasserommet er i biblioteket inne til venstre.
Det er ikke lys her oppe ennå. Det er stearinlys og oljelamper.
Her er rommene deres.
Hold de andre rommene låst til de andre kommer.
Og det der?
Det skal være låst.
Tror du dette var rommet til spedbarna?
Det er så kaldt her.
Det er ovner nede, men ikke noe sentralvarme.
Det var ikke det jeg mente.
Det føles...
Jeg vet ikke riktig. Trist.
Rom kan ikke være triste. Det kan bare mennesker.
Kom igjen.
Når kan du sende noen til å sette i stand huset?
Hvem da, miss Parkins?
Vi får greie oss som best vi kan.
Jeg får dra.
Fire hjørner har mitt leie. Fire engler skal meg pleie.
En som våker, en som beder, og to som sjelen min leder.
Nå lukker jeg mitt trette øye, pass på meg Herre i det høye.
Hvis jeg dør i søvnens favn, Herre, før min sjel i havn.
- Amen. - Amen.
I seng nå, alle sammen.
Sov godt.
Fint.
Sånn. Sov godt.
Flink gutt.
Er det mammaen din?
Veldig bra.
Lov meg å sove godt i natt. Ingen vonde drømmer.
Vet du hva et mareritt er?
Det er det sinnet gjør for å slippe alle vonde tanker.
Når du først har drømt dem, er de borte.
DET ER SLUDDER
Er det det?
BEKJEMP VONDE DRØMMER MED GODE TANKER, SIER MOR
Gjør det, du.
I morgen klarer du nok å snakke.
- Det tullet kan jo ikke fortsette. - Jeg legger det under sengen.
Kom igjen, miss Parkins.
Edward.
- Slapp av. - Slipp.
Flink gutt.
Han må jo lære det.
Slår du av generatoren og låser huset?
God natt.
Sov godt, barn.
Hvor skal dere med ham?
Få se ham!
Hallo?
DU GA SLIPP PÅ HAM
Hallo?
Kom, så går vi ut og leker.
Kom, vi løper ut på myra.
Du har sovet dårlig, ser det ut som.
Jeg blir litt urolig når jeg kommer til et nytt sted.
- Hvor er Edward? - Han er inne og tegner.
La ham være i fred. Han blir med når han er klar.
Jeg går inn og gjør klart klasserommet.
- Hva gjør dere?! - Leker sisten. James har den.
Dere skal ikke løpe rundt sånn. Hvor er Edward?
- Han sitter på sengen sin. - James, er ikke Edward en venn?
Jeg vet det er annerledes nå, men...
... prøv å ta ham med. Han trenger en venn nå.
Forstår dere det? Javel.
Kom, Edward, så leker vi.
Vil du ikke være venner? Miss Parkins sa vi skulle.
Det er i orden.
- Tom. - Han kan få den tilbake.
Hvis han vinner en lek. Gjemsel. Dekk øynene.
Gjør det.
1, 2, 3, -
- 4, 5, 6. Ikke kikk.
7, 8, -
- 9, 10, -
- 11, 12, 13, -
- 14, 15, 16, -
- 17, 18, 19, -
- 20.
Der ble du lurt. Din tur til å gjemme deg.
1, 2, 3, -
- 4, 5...
Ikke se ennå. 11, 12, 13, -
- 14, 15, 16, -
- 17, 18, 19, -
- 20.
- Du slipper ikke ut ennå. - Hva er dette?
James fikk meg til det.
- Er den låst? Hvor er nøkkelen? - Det gjorde vi ikke.
- Dere må ha låst den opp først. - Døren sto åpen.
Hvor er den? Edward? Edward, slipp meg inn.
Edward?
Kom, så går vi ned.
Kom.
JEG SKAL VÆRE SNILL MED KLASSEKAMERATER
Er du snill og åpner, miss Parkins?
- God dag. - Jeg ville se om det sto bra til.
- Unnskyld. Passer det dårlig? - Nei, overhode ikke.
Unnskyld. Kom inn.
FÅ TILBAKE TEGNINGEN MIN
- Gi den igjen, ellers sladrer jeg. - Jeg river den i stykker.
- Og sersjant Stridsøks...? - Stille, ellers hører hun deg.
- Brigadegeneral. Eller gift med en. - Jeg er ikke redd henne.
Men hun har høyere rang enn meg.
Hvordan i allverden vil du beholde forstanden her ute?
- Jeg vet ikke. Ved å lese? - Lyder opphissende.
- Da tenker jeg på noe annet. - Enn hva?
Det er noe med dette huset. Det føles...
Jaså, du er synsk? Fortell meg hva jeg tenker på.
At du har lyst på en kopp te?
Nå må du fortelle meg det.
Hva skjuler det smilet?
Det er sånn jeg takler ting, bare.
- Krigen? - Alt.
Miss Parkins?
- Nå får vi vel ha en time. - Ja, selvfølgelig.
Ha det, miss Parkins.
Historiene kan handle om hva dere vil.
Familien, hjemmet, minner. Et sted langt borte.
- Ja, Joyce? - Kan vi skrive om de som var her?
Nei, det får dere ikke skrive om.
Edward, vil du bli med meg?
Kan du fortelle hva som skjedde da guttene låste deg inne?
Var det der du fant den der?
Du får ikke skjenn, men du må fortelle hvor du har den fra.
Si det, Edward.
HUN SA JEG IKKE MÅTTE SI NOE
Hvem sa du ikke måtte si noe?
Det er veldig, veldig viktig at du forteller det.
Si det! Det er viktig.
DU GA SLIPP PÅ HAM
Sa hun du skulle si det til meg?
- Han så nok et spøkelse. - Et spøkelse?
Ja, det gjorde du. Ikke sant, Edward?
- Var det moren din? - Jeg tror det.
- La ham være. - Hvorfor? Han er ikke din kjæreste.
Jeg sier det til miss Hogg.
La ham være. Ikke vær slem.
- Var du nede i kjelleren? - Ja, for et øyeblikk siden.
Ikke særlig trivelig, hva?
- Vil du ha te? - Takk.
Du er blitt glad i løytnant Burnstow.
Jeg skal være forsiktig. Jeg vet hva de sier om piloter.
Jeg tror ikke det er sånn.
Ikke jeg heller.
Han minner meg om min mann. Det er noe med øynene.
- Ble mannen din innkalt? - Vi har vært inne hele livet.
Begge er fra militærfamilier, og nå er guttene våre i uniform.
- Jeg visste ikke du hadde barn. - De er ikke barn.
Det endret seg den dagen de meldte seg frivillig.
- Har du bilder av dem? - Jeg vet hvordan de ser ut.
- Du må da savne dem. - Vil du unnskylde meg?
Unnskyld.
Alle takler det på sin måte. Jeg gjør det sånn.
Du får dem sikkert hjem igjen.
Mannen min erter meg.
Han sier jeg er den tøffeste soldaten han har møtt.
At han er snillere med karene sine enn jeg er med elevene.
Men vi er vår egen verste fiende.
Vi frykter, vi tviler.
Vi mister motet.
Det er det som blir vår undergang.
God natt, Eve. Jeg håper du sover bedre i natt.
Jeg også.
mistet sitt barn død på søndag
sett på mandag
hvem dør neste gang? det blir sikkert deg
Tom?
Hva er det som skjer?
Tom? Hvor er du?
- Hvor er Tom? - Vet ikke.
- Han var vekk da jeg våknet. - Kom frem! Det er ikke morsomt!
- Men jeg låste den. - Tom!
Tom!
Jean! Jean!
I går natt skjedde det en fryktelig ulykke, -
- men jeg vet hvor flinke dere er til å takle slikt.
Dere må forstå at selv om vi kom hit for å være trygge, -
- er det, her ute på landet, -
- fortsatt fare på ferde.
I dag skal alle holde sammen, selv i frikvarteret.
Hører dere hva jeg sier?
Jeg skriver til guttens mor.
Jeg er sikker på at jeg låste døren. Jeg beklager.
Jeg tror ingen kan beklage det nok.
- Jeg syns ikke vi skal bli her. - Det er ingen andre steder.
- Det er ikke trygt her. - Vi skal sørge for at det er trygt.
- Det var ikke det jeg mente. - Hva mener du da?
Nå?
Er du sikker på at det ikke bor andre her?
- Hva mener du? - Jeg syns jeg så noen.
- Snakket du med vedkommende? - Jeg prøvde, men hun forsvant.
Du bør holde synene dine for deg selv.
- Det var ikke syner. Hør her... - Nei, nå skal du høre etter.
Det er ikke det første liket jeg har hentet ned fra piggtråd.
Jeg husker forrige krig. Jeg har sett hva som kan skje.
Du må være bedre beredt.
Der er du jo, Edward. Kom inn igjen.
TIL MINNE OM VÅR KJÆRE NATHANIEL DRABLOW
2. AUGUST 1882 19. OKTOBER 1889
ELSKET SØNN AV ALICE OG CHARLES DRABLOW
Vent!
Kom tilbake!
Så, så.
Hva er det?
- Jeg er lei for det. - Ikke vær det.
Det var forferdelig, men det var ikke din skyld.
- Jeg hadde nøkkelen. - En nøkkel.
Det må være flere. Han kan ha funnet en som lå et sted.
- Eller en annen låste opp døren. - Hvem da?
Hva er det du vil si?
Jeg tror det er noen andre her på øya.
Som bor her?
Jeg så noen i kjelleren, og ute på kirkegården.
Ikke tenk mer på det. Det er bare fordi jeg har sovet elendig.
Jeg ser syner.
Kom, så ser vi etter.
Tror du meg?
Hvorfor skulle jeg ikke det?
Var det deg vi så fly over oss i går kveld?
Nei, jeg var ikke på vakt.
Jeg har ikke sett en sånn siden jeg var gutt.
Jeg vil se om denne nøkkelen passer noe sted.
Mitt navn er Alice Drablow.
Jeg har bodd i Eel Marsh House hele mitt liv.
Det er den 19. oktober 18...
... ikke tro på meg. Jeg syns hendelsene må dokumenteres.
Kanskje noen forstår dem en dag.
Det begynte da Nathaniel døde.
Han var som min egen sønn. Hun fødte ham, men jeg oppdro ham.
Jeg ga ham det hun ikke kunne gi.
Vi var på vei hjem på kjerreveien da hesten mistet fotfestet.
Vognen veltet ut i myren.
Hun så det skje fra barneværelset.
Han sank så fort.
Før jeg visste av det var han vekk.
Forsvunnet.
Hun klandrer meg for det.
For at jeg skal gjennomlide Nathaniels død igjen og igjen, -
- tvinger hun meg til å se hva hun så, og føle hva hun...
- Se hva jeg så. - La meg være, Jennet.
Føl det jeg følte.
Du er et fantasifoster.
Du er ikke virkelig.
Så Jennet var Nathaniels mor, men Alice oppdro ham.
Til han druknet.
Det var det jeg hørte. Vognen som falt i myren.
Jeg må holde på å bli gal.
Nei, jeg tror du så noen, -
- og jeg tror det skjedde noe her, men vi har lett overalt på øya.
Jeg vet hvor jeg har sett disse bokstavene før.
I landsbyen.
Jeg må melde meg på basen, men jeg setter deg av først.
- Hva er i veien? - Flo sjø. Vi må skynde oss.
- Det går. - Nei!
Ikke så fort.
- Harry! - Stille! Jeg må konsentrere meg.
Vi ble skutt ned over havet.
Mannskapet var fanget i flyet da det sank i vannet.
Jeg hørte de ropte på meg.
Jeg prøvde å dykke ned etter dem, -
- men det var så mørkt. Jeg fikk ikke puste.
- Det var da ikke... - Jo. Det var mine menn.
Bare jeg overlevde...
... så nå liker jeg ikke vann.
Hvordan fikk du tak i denne?
Tom hadde den i lommen da han døde. Hvordan fikk du tak i den?
- Flytt deg. - Gi deg.
BARE GUD KAN FRELSE OSS
Hallo?
Edward?
Edward, mrs. Hogg sier du skal komme nå.
Edward?
Edward, det er ikke morsomt.
H. JEROME ADVOKAT
Edward, du får masse skjenn.
Edward?
Edward. Du må ikke...
- Her. - Hvem der?
Slipp meg ut!
Uansett når hun blir sett og av hvem, -
- så er en ting sikkert.
Et barn vil dø.
- Hvordan stopper jeg henne? - For sent. Vi prøvde.
Hun drepte alle vennene mine. Nå er det bare meg igjen.
Kom tilbake. Vi drar vekk. Vi drar vekk!
Du hentet henne tilbake. Din skyld. Din skyld.
Du hentet henne tilbake. Du hentet henne tilbake. Din skyld.
Din skyld. Din skyld.
Din skyld.
Jeg har aldri trengt øyne for å jage.
Nei.
Vennene mine hadde øyne, så tårene mine fløt.
Mine venner hadde øyne, det ble deres død.
Joyce du får ikke være her inne. Joyce!
Din skyld! Din skyld!
Harry!
- Sett deg inn. - La oss dra.
- Hva har skjedd? - Fort!
"Kjære Nathaniel.
Jeg prøvde å fortelle deg sannheten, men du var for liten.
Jeg prøvde å ta deg med, men de oppdaget meg.
Nå får jeg ikke komme nær deg.
De sender meg på en anstalt.
Derfor gir jeg dette brevet til min advokat mr. Jerome.
De kan ikke hindre ham i å gi deg det når du blir eldre.
Du ble oppdratt i den tro at Alice Drablow var din mor..."
... men det er hun ikke.
Din far, Charles Drablow, gjorde meg gravid.
Det er sannheten. Tro meg. Jeg vil aldri gi slipp på deg.
Kom til meg så snart du kan, -
- for jeg var og vil alltid være din mor.
Jennet Humfrye.
To dager senere døde han.
Han fikk aldri vite det.
Han visste ikke at hun var moren hans.
Det er latterlig.
Selv om du ikke tror meg, hvorfor risikere noe?
- Harry kjører oss til stasjonen... - Nå er det nok.
- Jean, jeg sier deg at vi må... - Forsvinn!
Ut! Hvis du vil, så forsvinn. Jeg vil ikke ha deg her mer.
Nei, jeg vil ikke dra fra dem her.
Joyce prøvde å kvele seg selv. Kan du ikke se at du er dårlig for dem?
Det var Jennet! Skjønner du ikke det? De har sett henne.
Vi kan ikke dra nå. Vi må få barna ned i kjelleren. Nå.
- Sånn. Kom igjen. Skynd dere. - Kom igjen. Kom igjen.
Jenter.
Hold dere unna glasset. Forsiktig.
Det skal nok gå.
Ingen har fortjent å lide sånn som henne.
Hvorfor går dette så innpå deg?
Eve?
Jeg fikk et barn. En sønn.
Jeg var ugift.
Jeg var for ung, så de...
... de tok ham fra meg.
Hvor har dere...?
Vil dere ikke la meg få se ham?
Jeg prøvde å finne ham, men...
De ville ikke fortelle meg hvor han var.
Eller hva han het.
Etter en stund ga jeg opp.
- Jeg ga slipp på ham. - Eve.
Vi kan ikke la fortiden tynge oss ned.
Vi har for mye å gjøre.
Det er for mye å leve for.
- Hun vet det. - Det gjelder ikke henne.
Hun sa til meg: "Du ga slipp på ham."
Det var til Alice. Hun ga henne skylden for Nathaniels død.
Hun tvang henne til å se det igjen og igjen.
- Det har ikke noe med deg å gjøre. - Du tar feil.
Eve, hør på meg.
- Hun vil ta fra meg noe. - Hva da?
Hun vil gjøre ham sint på meg.
Hold sammen.
Edward, kom her. Kom her. Hold deg nær meg.
Lighteren min er tom.
- Jeg fant fyrstikker. - Flink jente.
Sånn.
Få dem. La meg.
Bra. La oss få tent de andre.
Hvor er Joyce?
Joyce?
- Å nei. Joyce! - Joyce!
Nei, nei, nei!
Ikke nå igjen! Nei!
Nei!
Det er lavvann. Nå kan jeg kjøre dere tilbake til landsbyen.
Så skal vi få dere hjem.
Jeg drar ikke dit. Kjør oss til flyplassen.
Javel.
Ruby, det er din. La den ligge. Den hører til her.
Få den. Få den, Edward.
Takk, Alfie.
Kom tilbake, Fraser!
Det er ikke ekte.
Harry.
- Harry! - Det er en falsk flyplass.
Da bomber nazistene her, i stedet for den ekte.
Jeg vifter med lys, så det ser ut som om fly tar av.
Og jeg tenner brannminer, så det ser ut som om de traff.
- Jeg er en lokkedue. - Du sa du var pilot.
Jeg var det, men etter styrten kunne jeg ikke fly mer.
Så de sendte meg hit. Og degraderte meg.
"Ingen ryggrad", kalte de det. IR.
Det betyr at du er feig. Offisielt.
Hvorfor sa du ikke det?
Jeg likte måten du så på meg på.
Ser du?
Der er det smilet igjen.
Ikke se på det.
- Vi tar neste tog herfra. - Når går det, miss?
I morgen tidlig, men vi er trygge her så lenge.
Sett deg ned.
Er det deg?
Før i tiden.
- Miss? - Ja, Flora.
Tom sa at Edward så et spøkelse.
Er det sant?
- Ja. - Hun lyver, barn.
- Det fins ikke... - Det holder.
Hun snakker sant.
Jeg er lei av hemmeligheter.
Ga hun den tilbake til deg?
Beklager om du blir lei deg, men du må si det.
Vær så snill.
Hva er det?
- Det er ikke virkelig. - Jeg vil ikke miste deg.
- Det er ikke virkelig. - Du får ham ikke! Han er ikke din!
Du skremmer barna.
Hun har tent brannminer! De vil ikke slukke igjen!
- Hold sammen. - Vær stille.
Vi leier hverandre. Hvis noen slipper, så vet to av oss det.
- Ikke vær så... - Gjør det!
Vennene hans hadde øyne, og det ble deres død.
Den blinde kunne ikke se henne. Lukk øynene. Alle sammen.
La oss be aftenbønn. Kom igjen.
Fire hjørner har mitt leie. Fire engler skal meg pleie.
En som våker, en som beder, og to som sjelen min freder.
Fire hjørner har mitt leie. Fire engler skal meg pleie.
En som våker, en som beder, og to som sjelen min freder.
Det skal gå bra. Alt er i orden.
- Det skal gå bra. Ikke se. - Hold fast. Hold fast.
- Dette er galskap. - Jean.
- Alle holder på å bli gale. - Jean!
Dette er galskap.
Eve.
Edward? Edward!
Vent! Edward!
Edward, det er meg, Harry!
Edward, det er meg, Harry.
Alt er i orden. Det er over nå.
Edward.
Det skal gå bra. Det skal gå bra. Ta hånden min.
Edward!
Edward! Nei! Edward!
Eve.
Forsiktig.
Kom.
Sånn.
Hvor er Edward?
Jeg beklager.
Jeg prøvde.
Det gjorde jeg virkelig.
En brannmine. Jeg er lei for det.
- Fraser. Fraser. - Så du liket hans?
- Det var ikke noe igjen av ham. - Så du liket hans?
Jeg er lei for det.
Det er ikke nok at han dør sånn. Hvorfor gjorde hun det?
- Hva? - Det er ikke nok straff.
Eve. Hva...?
- Nei. - Nei, hør her.
- Hør på meg. - Nei!
- Nei. - Eve. Eve.
Det var ikke noe du kunne gjort. Det er ikke din skyld.
Du må ikke bebreide deg selv.
Kom igjen! Dere har vært for lenge på dette gudsforlatte stedet.
Kom igjen! Skynd dere!
Inn i bussen. Fort. Kom igjen.
Eve, jeg skulle ha hørt på deg.
Jeg vil aldri tilgi meg selv.
- Han lever. - Hva?
- De venter på meg. - Kom igjen!
Så ta jeepen. Nå.
Eve?
Eve!
Edward?
Mor.
Hvor er han blitt av? Få se ham!
Vis meg Edward.
Få se ham.
Nei!
Edward! Nei!
- Se det jeg så. - Nei! Edward!
Føl det jeg følte.
Dø som jeg døde.
Slipp meg ut! Nei! Nei! Slipp meg ut!
Edward!
Kom tilbake!
Stopp! Stopp! Du må ikke...
Edward!
Våkn opp, Edward!
Vær så snill, våkn opp!
Edward, du må kjempe imot.
Du må stå imot henne. Vær så snill, Edward!
Man bekjemper vonde drømmer med gode tanker.
Husker du moren din sa det til deg?
Nei!
Eve!
Svøm! Svøm!
Harry!
Unnskyld.
Hun er vekk.
- Klar? - Ja.
Veldig stilig. Gratulerer med dagen, Edward.
Nå kan du tegne nye tegninger.
Hva er i veien?
Kommer hun tilbake?
Hun er borte.
Hun levde av vonde følelser, men nå passer Harry på oss.
Hun kan ikke komme tilbake.
- Forstår du det? - Ja.
Hvor er smilet mitt?
- Veldig fint. - Din tur.
Sånn. Nå drar vi.
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service 2015